"Love Sick", Bob Dylan. Første spor på "Time Out of Mind".
Ja, sånn.
Kapittel 1-Helten Fortalt av Samuel L. Jackson
Vi starter med et nærbilde av en mann.
La meg omformulere det. Et nærbilde av helten vår.
Vi zoomer inn på ansiktet hans.
Hei, pikktryne! Zoom inn, sa jeg!
Midt i tyveårene, en kjekk kar. Homse på den kule måten.
Homse som ikke blir imponert.
"Jeg er homo, men også så mye mer."
"Det er en kul fyr vi har her."
Men akkurat nå er han ikke så kul. Fyren er i krise.
Jeg skammer meg vel.
Jeg vet at det ikke ser så bra ut,-
-men det er i ferd med å knekke meg, og...
Gi slipp på det, bror. Glem det tøvet.
Han og jeg har vært sammen så lenge. Det høres ut som en klisjé, men...
Jeg liker tanken på at han er på laget mitt. Forstår du?
Ja, det gjør jeg. Gi slipp på det.
-Det dukker opp en ny fyr og... -Fortsett.
Han er ny og spennende og mye yngre.
Det må du ikke skamme deg over.
Jeg vet at man ikke kan bli hos noen for å være lojal.
Greit, jeg gjør det. Jeg gjør Sterling Shepard til wide receiver-
-og dropper Larry Fitzgerald. Kanskje jeg tar med en fra Miami også.
Hva?
Henry, vi har snakket om at det å tenke for mye på fantasy football-
-istedenfor å tenke for mye på mat, ikke er bra.
Greit, det er min feil. Han der er ikke helten vår.
Men s på den flotte psykiateren.
Hun beroliger den anorektiske football-supporteren.
Zoom inn på henne.
Nærmere innpå, mann!
Ja, nå ser jeg det.
Se, det er en helt.
Fantastisk smil, silkemykt hår.
La meg se deg, jenta mi.
Nemlig!
'Nå er vi i gang, dere! Her har vi en helt.
Som enhver stor helt er helten vår ikke perfekt.
Hun røyker, og det får man ikke vise på film lenger,-
-selv om vi alle røyker iblant. Det gjør du også.
Du er ute med kona. Dere tar et par martinier,-
-og så føler dere for å kjøpe røyk på vei hjem-
-og røyker en hver utenfor 7-Eleven.
Hun sier du må kaste pakken, men du gjemmer den i en plante.
Og du sniker deg ut og tar en røyk i ny og ne.
Men hun lukter det på deg som rene nikotin-detektiven.
Som Mariska Hargitay i "Special Victims Unit".
Hei. Jeg er en stor fan.
-Herregud! -Dæven steike! Dæven steike!
Hun ble kjørt ned av en buss!
Frue?
Hun klarer seg. Hun er litt forslått, men hun klarer seg.
Hun er helten. Hun skal nok kla...
Frue, kan du høre meg?
Drit i dette. Jeg stikker.
Will Dempsey var 35 år gammel da han ga opp å skrive manuset sitt-
-med Sam Jackson som den upålitelige fortelleren.
Will var ikke frisk, men det trenge ikke jeg fortelle deg.
God morgen, min herre. Hva skal det være?
-Dobbel espresso i en stor kopp. -Skal bli. Hva er navnet?
-Will. -Med én eller to l-er?
-To. -W-I-L-L.
lyset her inne er så dårlig
Faen så tusen takk. jeg blir syk i hodet
all latteren gjør meg trist
stjernene er røde som kirsebær
-Will? -Ja.
-Dobben espresso i stor kopp. -Nydelig. Mange takk.
Jeg heller oppi litt her.
En dobbel. Takk. Vil du ha en?
-Nei takk. -Det er Xanax.
-Fortsatt nei. -"Buh, humbug."
-Han sier faktisk "Bah, humbug".' -Sa brura.
jeg har ingen steder å gå
og ingenting igjen
Dylan. "Standing in the Doorway". Tredje spor på "Time Out of Mind".
Det er comebackalbumet. Plata er som et jævla Keats-dikt.
Dere vil elske den. Bare prøv. Tvinger du meg til å gå?
Bah, humbug!
jeg spiller på min glade gitar
røyker en billig sigar
under midnattsmånen
Gi plata en sjanse. Dere vil digge den.
Will hadde ikke alltid vært sånn. Det begynte da kona stakk
Men det kommer vi tilbake til. La oss bare nyte dem slik de var.
-Gi det en sjanse. -Det høres ut som om han pines.
-Han pines... -... av halsbetennelse.
-Alle store kunstnere pines. -Det er nok bihulebetennelse.
Ingen rocker en bihulebetennelse som Bob Dylan.
-Ja, det skal han ha. -Bare... gi ham en sjanse.
Han er ikke den eneste som pines. Kom her, Fuckface. Kom, vennen.
-Kom hit. Føler du deg utelatt? -Fuckface liker Dylan.
Will elsket sin kone med en nesten stalker-aktig intensitet.
Hun var alt en mann kunne ønske seg.
Hun var omsorgsfull, vakker og spiste enhver sushi, selv uni.
Ja, Will var sikker på at Abby Dempsey var helt perfekt.
I hvert fall den gangen.
Lytt til dette i 30 sekunder, og si så at Bob Dylan ikke er poet.
-Greit, la oss høre Hoobastank. -Nei, bare 30 sekunder.
30 Seconds to Mars? Greit, la oss sette dem på.
Vi har hørt ham gurgle i en måned.
-Det er en fase jeg har. -Jeg tåler ikke flere Chewbaccabrøl.
Bare gi deg hen til det med meg.
Vær så snill?
Dette er et viktig album. Det er comebackalbumet.
Alle trodde han var ferdig.
De sa at man ikke vender tilbake etter en sånn sinnssykdom.
97, "Time Out of Mind".
Han vant tre grammyer. Han slo Radiohead og Paul McCartney.
Det var en intens, uventet genistrek. Hard, mørk og...
Han sa: "Jeg er Bob Dylan, det er ikke du. Sug pikk."
-Skulle alle suge pikk? -Rent metaforisk. Hør her.
Hør på dette.
Hør. Mannen er et geni. Han henter ting fra Keats' dikt. Han...
Hold opp. Slutt.
Slutt. Slutt.
Dette er viktig for meg.
OK?
Takk.
Kom her, Fuckface. Nyt dette sammen med meg.
Slutt.
Det høres ut som om han har en diger pikk i halsen.
Du er et rasshøl.
Nei. Nei, nei!
Fuckface! Fuckface! Vi moser ham!
-Forsiktig, forsiktig. -Unnskyld, Fuckface.
-Det går bra. -Vi må stå opp. Jeg må dusje.
Vi skal til foreldrene dine.
Du sa vi kunne høre på Smash Mouth.
Er du gravid?
-Hva skjer her? -Surprise!
Vil du noen gang be meg ut, Will?
Jeg venter på det rette øyeblikket.
Det er godt å vite. OK. Vi ses.
Jeg venter på det rette øyeblikket, for når jeg ber deg ut,-
-er det ingen vei tilbake for meg.
Jeg kommer ikke til å være sammen med eller elske andre.
Jeg vil ikke bry meg om noe annet.
Jeg venter på det rette øyeblikket, Abby, for...
...når jeg ber deg ut, blir det mitt livs viktigste øyeblikk.
Og jeg vil være sikker på at jeg gjør det riktig.
Hvordan går det i dag, Will? Will?
-Unnskyld, sa du noe? -Ja. Hvordan går det?
Som vanlig, du vet.
Ja vel.
Jeg prøvde å onanere forleden.
Jeg prøvde å tenke på Abby, men jeg fikk det ikke til,-
-så jeg prøvde å tenke på deg,-
-men du vet...
Hvis man runker til tanken på psykiateren, blir man tvangsinnlagt.
-Du har vært tvangsinnlagt. -Touché.
Det er et halvt år siden hun dro.
Ja. Og du var innlagt i nesten tre måneder, og nå tenker jeg...
Will, hører du hva jeg sier?
Jeg tenker på hvordan du takler å være tilbake i verden igjen.
Som vanlig, du vet.
Jeg gjorde den skriveøvelsen du ba meg om å gjøre.
Jaså? Du har jo ikke villet skrive om følelsene dine.
Det gjorde jeg ikke. Jeg skrev en film. Fem sider av en film.
Det var veldig dårlig.
Abby og jeg snakket ofte om å skrive et filmmanus sammen.
Et sånt Tarantino-par.
Du ville ikke likt det. Manuset mitt.
Du var på en måte med i det.
Abby var ikke det, og det var poenget.
Jeg møtte en fyr mens jeg var innlagt.
Grei kar som hadde hatt et fryktelig liv.
Det eneste han kunne snakke om uten å gråte, var fantasy football.
Så det snakket han mye om.
Jeg likte ham. Pent ansikt. Filmstjerneansikt.
Den stakkaren var den eneste der som hadde det verre enn meg.
Vi spiste middag sammen, men en kveld dukket han ikke opp.
Surt for ham, for vi skulle ha pizza. Det viste seg at han...
Hva følte du da?
Jeg var glad på hans vegne.
Eller lettet, i det minste. Han hadde det ganske jævlig.
Jeg tror ikke han noen gang ville få det bedre.
Det fører meg tilbake til spørsmålet mi Hvordan føler du deg?
-Som vanlig, du vet. -Du sier stadig det.
Jeg mener det stadig.
Har du snakket med henne? Siden du ble utskrevet?
Abby, vær så snill å komme tilbake til meg.
-Dette er så jævlig. -Jeg må gå. Unnskyld.
Nei.
Har du besøkt foreldrene dine, som vi snakket om?
Det vil jeg ikke.
En av grunnene til at du ble utskrevet og...
Jeg vil ikke!
Unnskyld. Det var litt rart.
I går sa du at du føler at du ikke har noe mål.
Vanligvis sikter jeg ganske godt.
-Takk, min venn. -Jeg er ikke din venn, kjøttklump.
-Den er til deg, Peggy Sue. -Du godeste. Takk, papsen.
Vi kaller ham Fuckface.
-Sitt, Fuckface. Sitt. -Flink bisk.
Gift deg med meg.
Seriøst. La oss gifte oss.
-Vi har vært sammen i under ett år. -Ja. Jeg vet det.
Jeg har behersket meg for å vente så lenge.
-Si ja. Du har lyst til å si ja. -Nei.
-Du brenner for å si ja. -Du er kjepphøy.
Jeg har rett. Si ja. Si ja.
Sier du ikke ja, skyter jeg denne idioten av prinsipp.
Hold opp.
-Hold opp, Will! -Si du vil gifte deg med meg.
Unnskyld. Det var rart.
Jeg elsker deg.
Du er mitt livs kjærlighet, det er jeg sikker på.
Men iblant skremmer det meg hvor intense følelsene dine er.
Jeg trodde ikke det ville skremme meg, men...
Jeg er kanskje ikke i stand til å bli elsket så høyt.
Jeg finner en annen måte. Jeg finner en annen måte.
Det gjør jeg.
Jeg elsker på den måten du er best i stand til å håndtere det på.
Jeg elsker deg på ulike dager.
Kanskje vil jeg bruke resten av livet til å gjøre livet ditt bedre.
Jeg vil danse.
Jeg vil vinne. Jeg vil ha det trofeet.
-Snytt igjen. -Kom.
En... Er du klar? To.
Tre!
Vi må få oss hund.
Ja vel.
Og jeg vil ha barn, men ikke ennå.
-Først hunden. En liten hund. -Ja.
Foreldrene mine døde tidlig. Det gjør meg trist iblant.
Jeg vet det.
-Jeg blir nok en forferdelig mor. -Ikke enig, men greit.
Det viktigste er hunden. En liten hund.
Jeg er helt med på hundeideen.
Greit, jeg vil gifte meg med deg.
-Greit. -Greit.
-Vil du møte foreldrene mine? -Klart.
Kult.
Takk.
-Hvordan går det? -Se på deg!
Hvordan går det med dere? Har alle det bra?
-Se på deg! Du er jo... -Frastøtende.
-Nei, hold opp. -Hun har luft i magen.
Da blir det en gutt.
Jeg måtte nesten ha vernedrakt da din mor var gravid.
-Fjerter betyr at det er en gutt. -Jeg er redd for å spørre...
Den forlorne haren er klar.
Jeg har aldri vært så fysen på noe.
Jeg hater forloren hare. Jeg er bare glad hun ikke brente ned kjøkkenet.
-Hva gjorde du for å få foten løs? -Man presser bare.
Jeg liker ikke at ansiktet gjør dette.
-Hundeskåler? -Når det ligner et romvesen.
-Så du ansiktet? -Jeg tror det, ja.
Er den nær ved å bryte seg ut?
Mamma. Dere vet at barnet ikke skal bo her, ikke sant?
Jeg ble revet med. Hva så? Er den ikke søt?
-Spis litt før hun tar alt. -Barneklær, hoppegynger.
Hva skal man med hoppegynger? Hvorfor skal babyer hoppe?
Jeg har slitt hele dagen med eskene fra Amazon.
Hysj med deg. Her, spis litt mer.
Det smaker godt. Det er to av meg.
Tenk at jeg skal bli bestemor. Jeg kan ikke tro det.
-Ro deg ned. -Abby, ikke misforstå dette.
Nå kommer det.
Men egoistisk sagt er jeg glad foreldrene dine er døde.
-Og... pang. -Abby vet hva jeg mener.
-Gjør hun det? Gjør du det? -Hun forklarer det nå.
Det jeg mener, er...
Jeg har alltid ønsket at Will skulle gifte seg med en med døde foreldre,-
-så jeg ikke trenger å dele barnebarna, og det gjorde han.
-Jeg ble bønnhørt. -Herregud, mamma!
Det er greit. Hun vet hva jeg mener.
Abby, har du forresten sett på den boka jeg sendte jeg?
-Nei. -Den er god.
-Den handler om barnehage-angst. -Ja, det må vi prioritere.
Unnskyld, jeg må... Unnskyld.
Snakk om de døde foreldrene hennes igjen, mamma.
Det handler om separasjonsangst når de skal i barnehagen.
De flipper ut. Kroppen blir helt slapp.
Begge Abbys foreldre omkom i en bilulykke da hun var lita.
-Abby satt i bilen. Hun var sju år. -OK.
"OK" er en litt sær reaksjon på den opplysningen.
Jeg ble satt ut litt. Du snakker ikke så mye om Abby.
-Du spør ikke så mye om henne. -Will, jeg spør alltid om henne.
-Tomato, potato. -Tomato, tomato.
-La oss bare avlyse alt. -Disse samtalene er ikke frivillige.
-Nei. Sangen... -Jeg forstår ikke helt.
Vi er virkelig synket. Det er derfor jeg ikke kan runke til deg.
Unnskyld, det var upassende. Jeg har vært tvangsinnlagt.
Fortell om Abby. Hvordan var hun?
Skal jeg fortelle deg om Abby?
Da er du kommet til den rette. Jeg er ledende Abby-ekspert.
Eller, jeg var det. Nei, jeg er fortsatt det.
Det er da ingen andre som har funnet ut mer om henne ennå.
Det kan jo hende. Jeg har vært innesperret,-
-og gudene vet hva hun har drevet med, hvor enn hun er.
Greit, du vil høre om Abby. Hør her.
Abby Lesher ble født den 30. juni 1985.
Det sies at hun ikke lagde lyd da hun ble født.
I fem minutter lå lille Abby bare der og sugde til seg verden rundt seg-
-uten så mye som et lite skrik.
Foreldrene sa alltid at det ikke var noe galt med lille Abby.
Hun hadde bare ingenting å si ennå.
Alt dette er annenhåndsinformasjon.
Jeg har aldri møtt noen av dem bortsett fra Abby.
Foreldrene døde tidlig, lenge før jeg kom inn i bildet.
-Jeg vet det. -Og jeg kjenner ikke personalet.
-Fortsett, Will. -Greit.
Abby hadde en lykkelig barndom.
Jeg har samlet dere her i dag fordi vi må snakke om noe alvorlig.
Jeg har fått problemer med drikkevanene mine.
Foreldrene, Jack og Elizabeth, var snille og imøtekommende.
De var lærere begge to. Det var slik de møttes.
Kan jeg få sette meg?
Hvis Abbys mor visste at hun ville møte sin kommende mann akkurat da,-
-tror du hun ville tatt en så stor bit av skiva?
Vil du ha litt vann? Du har en halv brødskive i munnen.
Det er så rart å tenke på.
At et totalt tilfeldig brødskiveøyeblikk før jeg ble født,-
-endte med å prege livet mitt.
Er du glad for at det skjedde?
Det er det store spørsmålet, ikke sant? Hadde det ikke skjedd,-
-ville Abbys foreldre aldri ha giftet seg,-
-reist på bryllupsreise til Aruba, der Abby ble unnfanget.
De ville ikke sett henne komme til verden uten en lyd,-
-sett det blonde håret bli brunt,-
-sett henne bli besatt av dans, så av fotball og hester.
Og selvfølgelig jul. Alltid jul. Lysene og gavene. Og Rockettes.
Hun var så besatt av dem-
-at foreldrene måtte kjøre henne for å se dem hvert år.
Hvert eneste år unntatt det ene året...
Abbys foreldre døde momentant.
Abby var fanget i bilen med dem i over en time før de fikk henne ut.
Faren hennes...
Faren ble halshugget av rattstammen.
Ja, ikke sant?
Det er den detaljen som rammer alle. Hele greia er tragisk,-
-men når man gir folk det bildet av en sju år gammel jente-
-fanget i en bil med sin halshuggede far,-
-så treffer det hardt, ikke sant?
Men du ville vite noe om Abby, så jeg fortsetter,-
-men det neste tiåret er ikke så kult.
Abbys foreldre hadde ikke planlagt å dø samtidig,-
-så det var ingen testamente, og besteforeldrene var døde,-
-så Abbys onkel Joe fikk foreldreretten.
Onkel Joe var ingen snill mann. Ikke at han ikke ga henne en klem.
Han ga henne en valp og drepte den da den gnagde på sofaen hans.
Han forgrep seg på henne,-
-til Abby som 15-åring lånte en pistol av en fra skolen,-
-rettet den mot onkel Joes hode og sa rett ut:
Jeg dreper deg hvis du rører meg igjen.
Og så skjøt hun ham i kneet, så han visste at det var alvor.
Akkurat som på film, ikke sant?
Jeg forestiller meg henne spilt av en ung Natalie Portman.
-Det vet jeg ikke hvem er. -Vet du ikke hvem Natalie Portman er?
-Du må ut og se mer av verden. -Du har sikkert rett.
Vi kan se hennes tidlige filmer sammen en kveld.
"Beautiful Girls", "Léon". Det vil åpne øynene dine. OK?
-OK. -Klart.
OK... Deretter ble alt bedre. Selvsagt var hun traumatisert.
Halshugget far, overgrepsonkel. Ikke noe man bare rister av seg.
Men Abby var intelligent, målrettet. En drømmer og en bokorm.
Hun ga alt og kom inn på college. Fant en god terapeut-
-som virkelig forandret livet hennes. Hun fikk en veldig god venn.
Du får meg kastet ut herfra.
-Kan du slutte med det der? -Jeg er så lei for det.
Herregud. Se der.
Sånn så jeg ut på college.
Jeg har 491 sider til.
-Se, så ung jeg ser ut. -Du er ganske lik.
Jeg ser da helt annerledes ut.
-Tomato, tomato. -Se på oss, doktor.
Kanskje vi har en sjanse sammen likevel.
Abby utfoldet seg virkelig på college.
Hun engasjerte seg i verden og ble veldig populær.
Hun forelsket seg. Ikke for å skryte av meg selv, men...
Hun fikk toppkarakter med litteraturvitenskap som hovedemne.
Hun skrev oppgave om den upålitelige fortelleren.
Den upålitelige fortelleren. Mitt særemne. Hei.
Den upålitelige fortelleren er et narrativt redskap.
Det er ikke skrevet mange analyser om det, for det er en gimmick.
"Canterbury-fortellingene" nevnes fordi det er god litteratur.
Men typisk bruker man det i kioskkrim og spenningsfilmer.
Men jeg vil argumentere for at alle fortellere er upålitelige.
Det er en avstand mellom historien og fortellingen av historien.
Derfor har alle historier gjennom tidene-
-en upålitelig forteller.
Den eneste mulige pålitelige fortelleren vil være en-
-som forteller en historie som utfolder seg foran øynene på oss.
Den eneste virkelig pålitelige fortelleren er selve livet.
Men livet er også en upålitelig forteller-
-fordi det stadig forleder oss og fører oss ut på en reise-
-som er fullstendig uforutsigbar. Det skal særemnet mitt handle om!
Livet som den ultimate upålitelige forteller.
-Hva sier du til det? -Ja...
Det gir mer mening når jeg har skrevet det. Jeg elsker det. Ha det!
Jeg elsker deg! Jeg elsker henne, Chuck.
Herregud! Jeg elsker deg, Abby!!
Du vet at filminvitasjonen min var en spøk, ikke sant?
-Ja, det vet jeg. -Jeg er jo fortsatt gift.
Jeg tror i hvert fall det. Jeg har ikke skrevet under på noe.
Will, det går bra. Trekk pusten dypt-
-og fortell meg om ekteskapet deres.
Skal jeg fortelle om ekteskapet vårt?
Da har du ikke hørt etter, for det spiller ingen rolle hva jeg sier.
Kan du ikke bare gi deg hen?
Det spiller ingen rolle hva jeg sier. Jeg kan gi deg detaljene.
Jeg kan fortelle om den dagen hun forlot meg,-
-men hvorfor skulle min opplevelse av det være sann?
Det er en fase jeg har.
Kanskje jeg har kvalt henne i årevis-
-med kjærlighet og drømmen om et barn hun ikke var klar for.
Kanskje jeg var bare enda en fyr i livet hennes-
-som egentlig bare ødela alt.
Kanskje hun var ulykkelig, og drømmejenta jeg skapte i hodet,-
-var bare en narrativ gimmick som skulle få oss gjennom livet.
Det er virkelig dyp filosofi vi snakker om her.
Ja, det er det. Det er det.
Will.
Vi har snakket sammen i en lengre periode.
I dag har du for første gang fortalt meg om Abby på ordentlig.
Og det er bra. Det er veldig bra.
Fortell meg om den dagen.
Dere hadde en fin morgen sammen. Dere snakket om Bob Dylan.
Nei. Kanskje det ikke var en fin morgen.
-Den kan ha vært forferdelig. -Greit, det kunne den.
Dere snakket om Dylan, så dro dere til foreldrene dine på lunsj.
Hva skjedde så?
Så forlot hun meg bare.
-Hun forlot meg bare. -Will, hun forlot deg ikke bare.
Har du møtt Abby siden du ble utskrevet?
Abby, vær så snill å komme tilbake til meg.
Will. Will.
Jeg snakker til kona mi!
Men kona di var ikke der, var hun vel?
Jeg vet ikke hva du gjør. Hva gjør du?
Du er ikke frisk ennå.
Du blander medisinene dine. Du er ikke deg selv.
Fortell om den dagen.
-Vi snakket om Bob Dylan. -OK.
-Vi lo. -OK.
Fortsett.
-Vi moste nesten hunden. -OK.
-Vi dro til foreldrene mine. -Ja vel.
Vi spiste forloren hare.
Mora mi er syk i hodet. Hun er gal.
Det skal vi aldri gjenta. Hvordan har du det, min elskede?
Jeg har spist for mye.
-Tror du det? -Bare litt.
Du spiste et mindre lands bruttonasjonal-forloren hare.
-Kanskje jeg føder en forloren hare. -Du føder en forloren hare?
Ja, vi skal bli foreldre til en kjøtt-hare.
-Drosje? Eller skal vi gå? -Ja, takk.
-Det blir en jente, Will. -Hva?
Vi ville ikke vite kjønnet, men sykepleieren forsnakket seg,-
-og nå har jeg dårlig samvittighet.
Om cirka tre uker har du en datter.
Si noe.
Hva?
Jeg vet hva du vil døpe henne.
-Ja? -Ja.
-Ja, det tror jeg. -Du liker ikke musikken, men...
Jeg elsker den. Jeg er en stor fan.
Det er søtt. Det er...
Jeg kvalte henne. Jeg kvalte henne. Det var derfor hun forlot meg.
Will, hør her. Du har vært gjennom en traumatisk hendelse.
Det var fryktelig.
Hjelp meg!
Du vurderte å ta livet av deg. Du var innlagt i flere måneder-
-for å beskytte deg.
Nå konstruerer du en historie som gjør at du kan holde ut.
Will.
Du har et barn. Barnet ditt overlevde.
Uansett grunn, så overlevde hun på mirakuløst vis.
Ville ikke Abby ha ønsket at du var der for det barnet?
Hvorfor har du ikke vært hos foreldrene dine? Will, se på meg.
Hvorfor har du ikke sett barnet ditt?
-Jeg tror det vil gjøre deg godt. -Greit.
Det er derfor du ble utskrevet og er i behandling hos meg.
-Jeg tror du er klar for det. -OK...
-Jeg går nå. -Nei, vent litt. Will, vent.
-Du må ikke gå ennå. -Det er ikke den rette historien.
-Jeg er ikke helten i historien. -Traumatiske hendelser er fæle.
Beklager. Du er hyggelig. Veldig hyggelig.
-Jeg vil ikke være her mer. -Bare sett deg ned.
La meg snakke deg gjennom dette.
Kapitel 2 Dylan Dempsey
Å si at Dylan Dempseys barndom var preget av død og elendighet-
-vil være en grov underdrivelse. Det ville også vært kleint.
Hun ble bokstavelig talt født ut av en dødbringende tragedie.
Da hun var et halvt år, gikk faren seg fast.
Og det var bare begynnelsen.
Dylan mistet farmora da hun var seks år gammel.
Og hennes beste venn da hun var sju.
Si til dem at jeg er snill.
Kom inn.
Hvordan har du det, skatt?
Jeg føler at hele livet mitt vil være preget av død og elendighet.
Det sa hun selvsagt ikke, men kunne hun satt ord på følelsene,-
-ville hun ha sagt det.
Jeg hungrer etter et lykkelig liv, farfar.
Jeg hungrer desperat etter stabilitet og lykke,-
-slik feite mennesker hungrer etter sjokolade.
Jeg vil leve et stort, fantastisk liv,-
-men jeg er bekymret for at tragediene som følger etter meg,-
-og som jeg er født ut av, vil forhindre at det skjer.
Så jeg vet ikke om jeg takler et nytt nyreslag av den art.
-Det hun faktisk sa, var: -Hvordan har du det, skatt?
Kommer du til å dø, farfar?
Ja, det kommer jeg til å gjøre.
Trolig tidligere enn du ønsker, skatt.
For å være ærlig.
Men jeg skal kjempe for å bli hos deg så lenge som mulig-
-og forhindre enda et dødsfall fra å nærme seg deg.
Nå skal jeg opp på tredemølla.
Jeg kutter ned på rødt kjøtt. Jeg skal gjøre mitt beste-
-for å få deg gjennom tenårene uten å miste flere.
Jeg vil gjøre det for din mor og far. Og for din farmor.
Men mest av alt for deg, barnebarnet mitt.
Jeg skal tyne ti år til ut av denne forfalne, gamle kroppen-
-for deg, jenta mi. Engelen min.
Igjen, Irwin uttrykte dette sånn:
Nei, det er ikke flere som skal dø her, skatt.
-Greit? -Greit.
Dylan Dempseys forvandlingsår.
Med årene kom puberteten. Med puberteten seksualiteten.
Med seksualiteten kom sinnet og frykt og forvirring.
Og da røyken lettet, var der den lille jenta en gang sto,-
-en kvinne som skremte livet av alle og enhver.
HAVFRUER RØYKER ALGER
Kom inn.
-Hei. -Hei. Jeg går på byen.
-Med hvem? -Bare noen venner.
Sigaretter.
Farmor sa alltid: "Det er en uvane å stifte små branner under nesen."
Kult.
Vil du ikke engang prøve å skjule dem for meg?
-Er vi ikke bedre enn det? -Jeg vet ikke.
-De er blitt forbudt i Vermont. -Da skal jeg aldri til Vermont.
-Kan jeg få en? -Nei.
Bare én?
Nei, de tar livet av deg.
Jeg håpet vi kunne snakke om college.
-Det snakket vi om i går. -Vi kom ikke særlig langt.
Jo. Vi kom bare ikke dit du ønsket.
Jeg er 21 år, Irwin. Gi slipp på drømmen.
Jeg har nesten spart nok til at du kan slippe meg. Jeg lover.
-Lover du å komme hjem kl. 23? -Jeg vil helst ikke lyve for deg.
-Vær så snill å lyve for meg. -Jeg er hjemme klokken 23.
Dylan.
Gratulerer med 21-årsdagen, skatt.
Gi meg et kyss.
Vi ses.
Hei, alle sammen. Vi heter PB og J.
Denne sangen er personlig for meg.
Min mor døde for 21 år siden i dag.
Av med fillene!
Jeg har fått vite at hun lyttet til Bob Dylan.
Vis oss puppene!
Drit i det.
når regnet pisker
og verden er ute etter deg
kan du få en bamseklem av meg
jeg vil gi deg kjærlighet
når stjernene på nattehimmelen står
og du ingen trøst og støtte får
kan jeg favne deg i tusen år
jeg vil gi deg kjærlighet
jeg vet at du ikke er sikker på meg
du kan trygt slippe meg inn
jeg har visst det siden jeg møtte deg
det er ingen tvil om hvor du hører til
la meg sulte og gi meg skjenn
slep meg gjerne nedover gaten hen
jeg vil gjøre alt for deg min venn
jeg vil gi deg kjærlighet
Faen.
Hva faen?
Du skylder meg en telefon, bitch.
Ja, du har rett. Unnskyld.
Jeg skulle ikke ha gjort det. Dette har vært en rart dag.
La meg se hva jeg har på meg. Hold denne. Unnskyld.
Syns du det er morsomt å filme meg?
-Dylan! -Det går bra. Det går bra.
-Det blir en jente, Will. -Hva?
Vi ville ikke vite kjønnet, men sykepleieren forsnakket seg,-
-og nå har jeg dårlig samvittighet.
Om cirka tre uker har du en datter.
Faktisk skyter pappa seg før han ser meg.
Si noe.
Jeg vet hva du vil døpe henne.
Se til høyre, dame.
-Jeg er en stor fan. -Mamma.
-Det er søtt. -Mamma!
Går det bra?
Har det noe å si?
Hvis Rodrigo González virkelig hadde vært der den kvelden,-
-ville han kanskje fortalt den høye, unge kvinnen-
-at det betød temmelig mye for ham at Dylan Dempsey hadde det bra.
Kapitel 3 Familien González
Nå er han her.
God dag. Hvordan går det?
Kom inn. Jeg er straks klar. Sett deg.
Javier, det har gått opp for meg at vi... aldri har snakket sammen.
Det er fem år siden jeg kjøpte eiendommen,-
-og jeg tror ikke vi har sagt mer enn to ord til hverandre.
Vil du ha en drink?
-Nei, takk. -Nei. Fint.
Jeg vokste opp i Italia. Visste du at jeg er italiener?
Jeg ser ut som deg og høres ut som deg.
Men jeg heter Saccione, og jeg har bodd det meste av livet i Italia.
Min far, som var italiener, møtte min mor i Andalusia.
-Visste du det? At mor var herfra? -Nei.
Min far var et ekte rasshøl.
Min mor var ung da han møtte henne. Han forførte henne og tok henne med.
Bort fra alt hun kjente og alt hun elsket.
Han var kontrollerende. Og han var umåtelig rik.
Og det gjør et ekte rasshøl-
-veldig farlig.
Farlig.
Vil du ikke ha noe å drikke? Vin, manzanilla?
Jeg tar et glass manzanilla.
-Greit. Et glass manzanilla. -Utmerket.
Så der har vi min mor. En ung, spansk kvinne.
Fullblodsandalusier.
Adskilt fra familien.
Bosatt midt ute på landet i Italia.
Og hun kunne ikke et ord italiensk.
Vær så god. Vær så god.
Skål. Skål.
Min far bestemmer seg for at han vil ha en "italiensk" kone.
Og en "italiensk" familie. Han forbyr henne å snakke spansk.
Han forbyr all kontakt med min mors familie.
Hun har ingenting.
Ingen å elske.
Og så blir hun gravid. Gravid med meg.
Etter hvert som jeg blir eldre,-
-hver gang min far er på forretningsreise,-
-mottar hun pakker hjemmefra. Spanske varer, spansk vin.
Favoritten vår var spansk olivenolje.
Tenk på det. Der er vi, på landet i Italia,-
-stedet som er verdensberømt for sin olivenolje,-
-og vi helte ned spansk olivenolje som om det var manzanilla.
For et par vi var, min mor og jeg.
Tenk...
Min mor døde da jeg var 16 år.
Så snart hun døde, slo rasshølet hånden av meg.
Han så min mor i meg.
Og i min mor så han bare en skitten spanjol som ødela livet hans.
Heldigvis for meg...
...var min far ikke bare fordomsfull.
Han var også narsissist.
Han trodde aldri han ville dø. Selv ikke da han ble gammel og syk.
Han skrev aldri noe testamente.
Det øyeblikket han forlot denne jord,-
-ble jeg en usedvanlig rik mann.
Det første jeg gjorde, var å kjøpe eiendommen her i Andalusia,-
-hvor jeg nå dyrker oliven til den oljen-
-min mor og jeg en gang var så glad i.
Og selv om jeg ofte er borte på forretningsreise,-
-er denne jorda det eneste som betyr noe for meg.
Det er min historie. Og min mors historie.
Det er derfor...
...disse olivenene betyr så mye for meg.
Og nå må jeg spørre:
Hvorfor betyr de så mye for deg?
Jeg forstår ikke helt.
De andre bruker river og nett, men du plukker dem for hånd.
-Du plukker halvparten så mange. -Jeg jobber dobbelt så lenge.
Det vet jeg. Jeg kritiserer deg ikke. Det er bare et spørsmål.
Hvorfor jobber du hardere enn de andre?
Fordi det er den rette måten å gjøre det på.
Jeg forteller deg min historie.
Jeg forteller deg om mitt svin av en far og min stakkars mor,-
-og når jeg ber om din historie, får jeg bare "den rette måten".
Kom igjen. Drikk manzanilla og fortell.
Jeg er en enkel mann. Jeg har ingen historie.
Faren min var ikke noe morsom.
Min far var morsom, og han plystret på jobb.
Jeg vil gjerne ha en jobb hvor jeg kan plystre.
Rivene skader olivenene...
...så jeg plukker dem for hånd.
Det er bare den rette måten å gjøre det på.
De andre liker deg.
Du forteller dem historier og får dem til å le.
-Jeg snakker mye. -Overfor meg er du reservert.
-Det er fordi du er sjefen min. -Jeg vil gjerne være din venn.
Nei.
-Jeg ville skuffet deg som venn. -Nei, det tror jeg ikke.
Jeg har gitt deg svaret mitt.
Det er morsomt. De andre mennene beundrer meg,-
-og de kjenner meg knapt.
Jeg forteller deg min historie, og du reagerer knapt.
Får den ikke deg til å...
...like meg bedre?
Det er greit. Du kan være helt ærlig.
Nei, det gjør den ikke.
Får jeg spørre hvorfor?
Jeg ville ikke tatt pengene hans.
Greit. Kunne du tenkt deg å bo her?
Og lede de andre mennene som deres formann?
Gratis?
Ja, gratis. Og du får selvsagt lønnsøkning.
Nei. Gratis losji er rikelig. Men det er én betingelse.
Jeg passer på oliventrærne.
Jeg skal få dem til å trives som om de er mine egne.
Men plystringen min er bare for meg.
Og jeg snakker bare med mennene.
Noe mer må du ikke be meg om.
Og jeg skal aldri be deg om noe.
På dette tidspunktet, bare 6000 kilometer unna,-
-hadde Abby Lesher skrevet første utkast til særemnet sitt.
"Men selve livet viser seg å være den mest upålitelige fortelleren.
Det tar oss alltid med på en uforutsigbar reise."
"Livet er ..." Nå blir det... -Les, kvinne. Les!
"Selve livet snyter oss. Det forleder oss.
Det beskriver én mann som helt selv om han kanskje er skurk.
Helt eller skurk? Skurk eller helt?
Eller ingen av delene. Kanskje livet igjen er upålitelig.
Kanskje de det beskriver som helter og skurker i vår historie,-
-egentlig bare er biroller i en mye større film.
Kanskje er de statister som fyller bakgrunnen bak de ekte heltene."
-Så står det det samme igjen. -Du...
Du er mye klokere enn jeg er.
Ja, det er jeg virkelig, ikke sant?
Abbys særemne var en katastrofe.
Hennes yndlingsprofessor, som hun stolte på, sa-
-at hun "hadde forlatt litteraturanalyse og befant seg-
-i en blanding av kreativ skriving og 1700-tallsfilosofi".
Så prøvde Abbys yndlingsprofessor å sjekke henne opp.
Det kan man jo se som bevis på tesen.
Et helt kontinent unna bekymret ikke dette Javier González.
Javier González filosoferte ikke.
Han tenkte ikke over hva livet ville by på.
Javier González hadde alltid visst hvor han skulle.
Isabel Diaz var oppdratt til å forvente et gjennomsnittlig liv.
Hun ble ansett som den fjerde peneste blant seks søstre.
Juan, legger forkleet her ute. Greit?
Jeg tok med disse.
Vi må feire at jeg er forfremmet.
Hva? Mener du det? Mener du det?
Hvordan kan du være så rolig? Gratulerer.
Nå kan jeg skape et liv for oss.
Bella.
Jeg blir aldri noen rik mann. Men jeg vet-
-at jeg vil være en god mann.
Jeg vet også at hjertet mitt...
...har vært ditt siden første gang jeg så deg.
Ikke le. Jeg vil gjerne gjøre det offisielt.
-Ja. -Ja til hva?
Ja til alt.
Men ikke gråt.
Nei, jeg kommer ikke nærmere. Da blir jeg bare våt.
-Er alt dette ditt? -Det er vårt, Bella.
Hva syns du?
Jeg føler meg som en...
...gårdeier. Det er vårt, Bella.
Det er vårt. Det er vårt, det er vårt!
Her er vi. Andalusia..
Hvis du krysser over her...
Så kommer vi til dette landet.
Et grønnbrunt landområde som heter Amerika.
-New York? -New York. Det husker du.
Isabel husker ikke når Saccione begynte å besøke Rodrigo.
Men hun visste at det skjedde mer regelmessig nå.
Som regel midt på dagen og alltid mens Javier var på marken.
Unnskyld.
-Jeg har blitt her for lenge. -Nei, slett ikke.
-Jo, det har jeg. -Nei da.
Jeg har mange ting i livet mitt, fru González.
Men...
...min litt sære oppvekst...
...har gitt meg arr på sjelen som forhindrer meg i å finne...
...det aller viktigste.
Det er ikke greit at jeg prøver å fylle det tomrommet... her.
Ikke vær dum. Rodrigo elsker deg.
Det er veldig snilt sagt.
-Han er en spesiell gutt. -Han er veldig klok, ikke sant?
Hva jeg ikke kunne lære ham. Engelsk, litteratur...
Det hadde vært fint. Hei, elskede.
Javier. Perfekt. Jeg kom for å snakke med deg om utvidelsen av mølla.
Og så hadde jeg med en gave til sønnen din.
-Det er alt for gavmildt. -Det er bare en liten gave.
Sønnen min har nok leketøy.
Hvis du trenger meg, så send bud på meg,-
-så slipper du å ta turen hit.
-Nei! -Mange takk.
Nå kan jeg fortelle deg om mølla.
Klart.
Jeg vil til New York sammen med ham!
Javier González var en enkel mann, men han var ikke dum.
Og den dagen begynte han å gjøre noe han aldri hadde gjort før.
Han planla en familieferie.
Til et sted han hadde funnet ut at sønnen gjerne ville til-
-sammen med en annen.
Oi! New York!
-Jeg vil opp foran i bussen. -Nei, det er for farlig.
Skal vi gå opp foran i bussen?
-Jeg har ham, og vi går opp foran. -Hei. Hei.
Hei. Hei. Hei.
Hei, lille venn. Se.
Se. Der er den.
-Hvor kommer dere fra -Vi er fra Spania.
Hei.
Ikke plag sjåføren. Han kjører.
En gravid kvinne utslettet av en buss.
En voksen mann som gråter kraftig.
Folk på gaten som skriker. Det varte bare i 20 sekunder,-
-men det gikk i loop i Rodrigos hjerne i årene etter.
Mamma!
Skatten min.
Nå må du sove.
Ett øye. Lukk det.
Og det andre øyet.
Ingen flere mareritt. Bare fine drømmer.
Hører du ikke at han er våken? Er det bare jeg som hører det?
Hvis du roper til ham, får han ikke sove.
Da kan du legge ham.
Rigo, hold opp.
Rigo!
Vil du tvinge meg til å spise? Jeg er ikke sulten, Bella.
Mamma!
-Nei! -Rigo, hold opp.
Jeg kan lukte deg herfra.
Jeg snakker til deg, Bella.
For helvete!
-Han har fått det verre, Javier. -Jeg vet det.
Han skal nok få det bedre.
-Han trenger litt tid. -Han trenger hjelp.
-Han har vært hos alle legene. -En spesialist.
I Madrid. En av dem de rike...
Vi er ikke rike.
Han er sønnen vår.
Han er gutten vår, og han har det ikke bra.
Greit.
-Jeg kan spørre ham... -Nei. Nei.
Det må jeg gjøre. Greit?
Greit.
Unnskyld meg. Har du et øyeblikk?
Din onkel ringte meg.
Han sa at du har vært litt nedfor.
Jeg har en klar diagnose etter to samtaler med ham.
Rodrigo er jo blitt traumatisert, som dere vet,-
-av hendelsen han var ute for. Ulykken.
Han reagerer fint på mine forslag,-
-og han uttrykker seg gjennom tegninger og lek. Det er viktig.
Det kommer til å ta tid, men det gode er-
-at han kan bli bedre. Det er viktig at dere vet...
-Hva med betalingen? -Isabel, det må du ikke tenke på.
Månedene gikk, og herr Saccione kunne fritt komme på besøk.
Gavene hans ble ikke avvist.
Og nå på engelsk.
Jeg heter...
-Rodrigo González. -Veldig bra.
-Men jeg vil bli kalt Rod. -Eller Rigo?
Ja.
-Jeg er fra Spania. -Fortsett.
Jeg var lei meg lenge,-
-men så kjøpte onkel en fugl til meg, og det hjelper.
Elsker du henne?
Ja.
Og Rodrigo?
Ja.
Jeg er lei for det, Javier.
Ensomhet gjør vel menn... svake.
-Jeg er ikke stolt av dette. -Men det ville nok din far vært.
Du har vist deg å være din fars sønn tross alt.
Javier, jeg lover deg at jeg skal holde meg unna dem.
Din sønn blir bedre. Han trenger ikke meg lenger.
-Det er din familie, ikke min. -Nei.
Hva foregår?
Jeg reiser, Bella.
Hvor skal du dra hen? Hvor skal du dra hen?
Jeg ser blikkene dere sender hverandre.
Herregud, så full du er.
Du er full og sjalu.
Jeg vet hva han har gjort for Rodrigo.
Han har hjulpet ham med å bli bedre.
Noe jeg ikke kunne gjøre.
Det var derfor vi ba ham om hjelp. Og da han tilbød sin hjelp...
...så forsvant du, ikke sant?
Lette du etter svar i bunnen av flaska?
Jeg har tatt jobb som mekaniker i Madrid.
-Lønna er god. -Hva? Hva er det du sier?
Jeg sender deg penger, men snart trenger du dem ikke.
Unnskyld.
Du har fortjent mer.
Du våger å fortelle meg hva jeg har fortjent.
Det vet jeg godt selv.
Tror du at du gjør meg en tjeneste? Tror du at du reddet meg?
At mitt liv var fælt, og at du reddet meg?
Tror du det?
Jeg valgte deg. Jeg valgte deg, Javier.
Hei.
Jeg valgte deg fordi jeg visste at jeg fortjente en spesiell mann.
En god mann. En som kunne smile med øynene.
Se meg inn i øynene.
Se meg i øynene og fortell meg at du ikke får et bedre liv-
-med meg enn med ham.
Jeg ville fått et bedre liv med deg enn med ham.
Rigo er det eneste jeg har i livet. Han skal ikke lide ett sekund mer.
Jeg blåser i hvilken vei han velger, bare han blir lykkelig.
Du må hjelpe ham med å finne det sammen med meg.
Si det.
Jeg vil hjelpe Rodrigo med å finne sin vei i livet.
Jeg vil ikke elske deg slik jeg elsker ham.
Det vet jeg.
Hvis vi har lært noe, så er det å ikke knytte seg til nye helter.
De skuffer en bare.
Men lille Rodrigo González så ut som en ekte helt.
Kapitel 4 Rodrigo González
Mamma?
Jeg er kommet inn på universitetet i New York.
Jeg er kommet inn.
Hva har skjedd?
Hun er syk, Rodrigo.
-Jeg utsetter det. -Med alt som skjer nå...
Det er ikke din beslutning.
Hun har gitt meg alt. Hun har skjenket meg livet.
Jeg kan gi henne dette.
-Rodrigo. -Jeg har sagt at jeg gjør det.
Vi ordner dette.
Vi helbreder henne slik du helbredet meg.
Se på meg.
Vi helbreder henne.
-Greit. -Rolig.
Det kommer til å gjøre litt vondt. Rolig.
Rodrigo!
Din mor spør etter deg.
Ja vel.
-Hei. -Hei.
Det er gått lang tid, og jeg er ikke blitt bedre.
Han bruker penger nok til at jeg ikke blir dårligere.
Men, Rigo...
Du venter og venter.
Skatten min. Det er nok nå.
-Mamma... -Det er nok nå, Rigo.
Rodrigo begynte på college som utvekslingsstudent.
Og som i det meste av det foregående tiåret, blomstret han.
Han kom på førstelaget i to sportsgrener.
Han fikk toppkarakterer.
Han ble sammen med en jente i tjueårene fra Long Island-
-ved navn Shari Dickstein.
Hun fikk ham til å le. Som regel ikke med vilje.
Herregud! Har du aldri vært på økologisk supermarked?
Det er rene drømmen.
Hun var ikke hans store kjærlighet.
Han prioriterte ikke den store kjærligheten.
-... en vegansk drøm. -Hva er "vegansk"?
Så søt du er. Jeg elsker at du ikke vet alt.
Han sparte hver en mynt. Anså alle ferier for å være hellige.
Rodrigo González' indre kompass pekte alltid i samme retning.
Hun er fra Long Island.
-I New York? -Ja.
Se.
-Veldig pen. -Hun heter Shari Dickstein.
-Shari med S. -Shari? Shari Distin.
-Shari Dickstein. -Hvordan er hun?
Hun er...
...høyrøstet.
Som så mange begivenhetsrike år i livet, gikk det fort.
Men det var faktisk bare en opptakt-
-til den største dagen i Rodrigo González' liv.
Hvor skal du hen?
-Bare ut og løpe en tur. -Mi alma.
Da vi ble sammen, kalte du meg "mi alma".
Du ville sagt: "Bare ut og løpe en tur, mi alma."
Det fikk meg til å føle meg som Kelly Ripa.
-Shari... -Jeg er gravid.
Jeg vet det. Vi har mye å snakke om.
Kan vi spise brunsj? Det er et sted jeg gjerne vil prøve.
Det er vietnamesisk, så det er nok som dim sum.
Vi kan snakke sammen over brunsj på den vietnamesiske.
Jeg vil gjerne spise der.
Jeg følte meg dårlig for et par uker siden.
Jeg trodde det var en vond menstruasjon.
Siden jeg sluttet med p-piller, har det vært ille.
Jeg dro til gynekologen. Han spurte om jeg er seksuelt aktiv.
Jeg fortalte om deg, og så testet han meg, og...
Det hadde ikke falt meg inn å prøve en hjemme-test.
Det falt meg bare ikke inn.
Jeg vet at vi ikke har vært sammen særlig lenge,-
-og dette er åpenbart "hva faen?"
Jeg vet ikke om du er religiøs, men jeg tenker-
-at jeg bare bør ta abort.
Er du mot abort? Aborter er jo viktig for dere kristne.
Det burde være en pille mot å være gravid.
Vi trenger ikke bestemme oss nå,-
-men jeg vil gjerne gjøre det før greia har hode og sånt.
Der er det jo.
Slik jeg ser det, har vi tre valgmuligheter.
Én: Vi får barnet.
Et raseblandet barn med vår hud ville vært supert.
Familien min er sykt rik, så vi kan bare leie barnepiker.
Det er nok en dårlig idé. To: En abort. Igjen:
Det må skje før, heller enn senere.
Eller tre: Vi kan bli enige om at dette bare er...
...en sinnssyk aprilsnarr!
-Hva? -Aprilsnarr, bitch!
-Hva er det? -Kjenner du ikke til aprilsnarr?
-Nei, det gjør jeg ikke. -Det visste jeg ikke.
-Så det er ikke noe barn? -Hallo? Æsj. Nei!
Kom igjen. Du må innrømme at det var ganske morsomt.
Shari.
Faen.
Nå slår du opp med meg, ikke sant?
Jo. Ingenting hadde tydet på at dette ville bli-
-den viktigste dagen i Rodrigos liv.
Noen ganger er vi ikke der når de viktigste dagene begynner.
Jeg må ringe Rodrigo.
Isabel.
Jeg har sagt adjø til ham. Ingen grunn til å gjøre det to ganger.
Vincent.
Du er en god mann.
Nei.
Jo, det er du.
God dag, Bella.
Herr Saccione skrev brev. Det hadde han alltid gjort.
Han trodde på det skrevne ords styrke. På å skrive for hånd.
Javier, jeg lover deg at jeg skal holde meg unna dem.
Sønnen din blir bedre. Han trenger ikke meg lenger.
-Det er din familie, ikke min. -Nei.
Jeg kommer ikke tilbake.
Men du må love meg én ting.
Og slik fikk herr Sacciones brev en ny mottaker.
En mann hvis eneste ønske var å høre nytt om dem ham forlot,-
-og som han fortsatt elsket høyt.
Hun er døende, Javier. Kom hjem. Saccione.
Hei, Bella.
Hei.
Hvordan går det, onkel? Hvordan har du det?
Bra. Jeg har hatt en travel dag.
Ja, med den høyrøstede jenta.
Da anmelderne skrev om Abby Dempseys yndlingsplate,-
-Bob Dylans album fra 1997, "Time Out of Mind",-
-fikk sangen "Make You Feel My Love" en del kritikk.
Hvert spor på plata var fullt av melankoli og tristesse.
Men der, midt i ant, var det en uforskammet populistisk hit.
En kjærlighetssang som de neste årene skulle bli spilt-
-av Garth Brooks, av alle mennesker.
Anmelderne mente at en kjærlighetssang-
-på en plate om sorg og tragedier-
-var Dylans eneste feiltrinn.
Andre mente at det var poenget hans.
Går det bra med deg?
Hei.
Min far, Rodrigo González, møtte min mor, Dylan Dempsey, den dagen.
Den viktigste dagen i hans liv.
Deretter tilbrakte de ikke én natt fra hverandre på 42 år.
"De fikk fire barn og sju barnebarn.
En udødelig kjærlighetshistorie.
Min mormor, Abby Dempsey, skrev i sitt mislykkede særemne-
-at selve livet er vår mest upålitelige forteller.
Hun argumenterte for at ingen vet hvor historien deres fører.
Eller hvem heltene i den kommer til å være."
Kapitel 5 Elena Dempsey-González
"Og selv om livet har gjort det vanskelig å se-
-hvem som er heltene i min families historie,-
-har mine foreldre alltid gjort det utrolig lett for meg.
De fant den ene populistiske kjærlighetssangen-
-vår families ofte veldig melankolske album.
I motsetning til min mormor Abby-
-var min farmor Isabel verken forfatter eller filosof.
Men jeg tror hun forsto nøyaktig hva Bob Dylan siktet til."
Det er gått lang tid, og jeg er ikke blitt bedre.
"Spansk er ikke alltid lett å oversette,-
-men det Isabel sa til min far da hun sendte ham bort,-
-krevde ingen oversettelse."
Det er nok.
Hør på meg.
Rigo, du har hatt mange opp-og nedturer i livet.
For mange. Og det kommer flere.
Sånn er livet. Det er det livet gjør med en.
Livet tvinger en i kne.
Det får en lenger ned enn man tror man kan klare.
Men hvis du reiser deg igjen-
-og beveger deg fremover...
...hvis du bare går litt lenger...
...så vil du alltid finne kjærligheten.
Jeg fant kjærligheten i deg.
Og mitt liv og min historie...
...den vil fortsette etter at jeg har gått bort.
For du er min historie.
Du er din fars historie. Og din onkels.
Rigo...
Kroppen min svikter.
Men du er meg.
Dra nå.
Skjenk meg et vakkert liv.
Det vakreste noen har sett.
Ja?
Og hvis livet tvinger oss i kne...
...så reis oss opp igjen.
Reis deg opp-
-og gå videre-
-og finn kjærligheten til oss.
Vil du gjøre det?
Det ene øyet.
Lukk det.
Det andre øyet.
"Jeg vet ikke hvem sin historie jeg har fortalt.
Jeg vet ikke om det er min historie,-
-eller om den tilhører noen jeg ennå ikke har møtt.
Jeg er ikke sikker på noe. Jeg vet bare at når som helst-
-kan livet overraske meg.
Det vil tvinge meg i kne.
Og når det gjør det, så skal jeg minne meg selv på...
...så skal jeg minne meg selv på-
-at jeg er min far,-
-og at jeg er min fars far.
Jeg er min mor.
Og min mors mor.
Og selv om det er lett å dvele ved tragedier som former livet vårt.
Selv om det er naturlig å fokusere på de...
...ubeskrivelige øyeblikkene som tvinger oss i kne,-
-så må vi minne hverandre på at hvis vi reiser oss igjen,-
-hvis vi fører historien litt videre,-
-hvis vi beveger oss langt nok, så finner vi kjærligheten.
Hvis vi beveger oss langt nok,-
-så finner vi kjærligheten."
Dæven...
Tekst: Jørn-Are Haugli Johansen Scandinavian Text Service 2018